Ja, prvi sem ti oddal. Jaz prevzamem.
Gremo ribarit? -Rib ni. Zmrznile so.
Ne, saj ne zmrznejo. -Kaj pa? Poginejo? -Ne.
Poglejta ta avto! -Noro!
Prav zares. Gotovo je Ford. -Ne, ni Ford.
Ja, pa je. Kaj bi sicer bil? -Ne vem, a ni Ford. Stavit grem.
Leonard, kaj pa počneš?
Kaj se ti zdi?
Lahko kdo pride. -Popazi, James.
Nikogar ni. -Jaz bom naslednji.
Kaj je narobe, Leonard?
Leonard, Srček. -Kaj?
Obleci se. Zajtrk bo vsak hip pripravljen.
Pojdimo, zamudili bomo. -Zdravo Albet. James.
Pričeli bomo s testom iz zgodovine.
Ne prepisujte. Do odmora prinesite zvezke na mojo mizo.
Sedmi razred gospodične Cracow
Lowe Leonard
Kaj bomo torej počeli to popoldne? -Ne vem.
Zdravo, fanta. -Zdravo, gospa Lowe. Se Leonard danes lahko pride igrat?
Žal ne. Bolje da ne. -Kaj pa jutri?
Bojim se, da mu ne bo nič bolje. -Kdaj pa bo ozdravel?
Ne vem.
Hvala za obisk.
PO RESNIČNIH DOGODKIH
BRONX, 1969
BOLNIŠNICA BAINBRIDGE
Dobro jutro, tu bolnišnica Bainbridge. Vam lahko pomagam?
Trenutek, prosim.
Oprostite... -Njo vprašajte.
Dobro jutro, bolnišnica Bainbridge. Vam lahko pomagam?
Hvala. -Dr. Horowitz, lahko prevzamete pogovor?
Bolnišnica Bainbridge. Vam lahko pomagam?
Da. Dr. Franklin in Dr. Tyler sta na sestanku.
Jima kaj sporočim, ali bi raje... Adijo. Ja?
Ja. Sem dr. Malcolm Sayer. Dogovorjen sem.
Sedite, prosim. Bolnišnica Bainbridge, vam lahko pomagam? Hvala.
Bolnišnica Bainbridge, vam lahko pomagam?
Lahko vas povežem z oddelkom, če niso pri pacientih. Prav. Hvala.
Bolnišnica Bainbridge, vam lahko pomagam?
Da. Dr. Franklin in Dr. Tyler sta na sestanku.
Lahko sprejmem sporočila ali pa znova pokličite čez 45 minut.
Ko govorite o ljudeh, mislite 'žive ljudi'?
Javljam se na razpis raziskovalca v vašem nevrološkem laboratoriju.
Nevrološki laboratorij? Sobo z rentgenom imamo.
To je bolnišnica za kronične bolezni, doktor. V službo jemljemo nevrologa.
Opravka boste imeli s pacienti, z ljudmi. -Kot zdravnik. -Zdravnik...
Povejte, ste imel na inštitutu Carmel sploh kakšnega pacienta? -Deževnike.
Kako prosim?
Šlo je za obsežen projekt. Izločil naj bi dekagrama myelina (oblika ogljikovodika)
iz štirih ton deževnikov. -Kaj res? -Ja.
Na tem projektu sem delal 5 let. Edini sem verjel, vsi ostali so menili da ni izvedljiv.
Saj ni. -Zdaj to vem. Dokazal sem.
Kaj pa pred tem, v St. Thomas?
Same raziskave? -Ja.
Gotovo se ne bo obnesel. -Primanjkuje nam osebja.
Nikoli ni delal s človeškimi bitji.
Njegov talen za raziskave tu ne bo prišel do izraza. Bila bi napaka...
Oprostita, toda...
dojel sem, da iščete nekoga z več zdravniškimi izkušnjami.
Neglede na moje potrebe po službi,
je gotovo 100 primernejših prosilcev za to mesto.
Vseeno hvala.
Dr. Sayer. Kaj pa medicinska fakulteta?
Brez vsakršnih zdravniških izkušenj ne bi mogel doktorirati.
Meril si utrip, temperaturo. Napravil diagnoze.
No, torej jih imaš.
Saj si želiš službo?
V to smer, doktor...
Si veliko delal v bolnišnici? -Nimam veliko izkušenj.
Se boš že spomnil. -No, mislim da ne.
Hvala, Steylen.
Vidiš, imamo multipla sklerozo, Tourettov sindrom, Parkinsovo bolezen...
Nekatere od njih še poimenovane niso.
Kako si?
Oprosti, kaj pa vsi ti ljudje čakajo? -Nič.
Kako bodo torej ozdraveli? -Ne bodo. Kronično bolni so.
Ta oddelek imenujemo 'vrt'. -Zakaj?
Samo hranimo jih in napajamo z vodo.
Hvala, prijatelj.
Gospod Kean? Želel bi vprašati...
Rojen sem 1911 v Kingsbridgu, New York. Sem sem prišel julija 1955.
Pred julijem 1955
sem bil na brooklynski psihiatriji, Brooklyn, New York.
Še pred tem sem bil oseba.
Privadiš se.
Misliš da ne bo tako, toda je.
O ne, Zlatica. O, bog...
Ne. Pojdi v svojo uto. Pojdi.
Domov pojdi!
Dobro.
Dobro jutro, doktor.
Imam novo pošiljko za vas.
Prispela je pozno sinoči. Tu je njena kartoteka.
Pozdravljeni, dr. Sayer sem.
Veste kje ste?
Me slišite?
Diagnoza...
blaznost neznanega izvora, nikakršnih odzivov.
Zdravstveno zavarovanje?
O bog!
Ime ji je Lucy Fishman.
Sosedje so jo našli skupaj s sestro,
nekaj dni zatem, ko je le-ta umrla.
Nima živečih sorodnikov.
Pravijo, da je vedno bila v takšnem stanju.
Brez odzivanja, brez dojemanja.
Pa vendarle...
Refleks.
Če bi jo odbila stran, bi temu rekel refleks.
A jo ni. Kot si videl, jo je ujela.
Kljub temu je refleks, doktor.
Oprosti, a če bi bilo res, bi se strinjal s tabo.
Kot da bi zgubila vso lastno voljo za delovanje
in si izposodila 'voljo žogice'.
Voljo žogice? -Oprosti.
Saj to je smešno. -Pojdiva.
Poskušal si napraviti dober vtis, saj gre za to, mar ne, doktor?
Še vedno se privajaš na delovno okolje.
Gospodična Costello, bi paciente, ki zunaj čakajo dr. Sayerja,
prerazporedili na jutri. -Razumem, gospod.
Izposoditi si voljo žogice?
Krasno.
No, hvala. Hvala ti. -Že v redu.
Obvesti nas, če bo ujela še kaj drugega.
Odpuščen bom. Tudi prav, šel bom nazaj v šolo.
Sem kaj pozabil?
Ne. Le povedati želim, da sprejemam vašo razlago.
Nadaljevala bom vaša opazovanja, dokler si ne pridobite zaupanja.
Lahko noč, doktor.
Hvala.
Prav lepa hvala.
Pozdravljena. -Zdravo.
Sem dr. Sayer. -Jaz sem Waheedah.
Waheedah? Kako si? -Odlično, hvala.
Da...
Oh, oprostite. V kakšni obliki?
Da, počakal bom.
V redu. Tri, ena, dve.
Hvala. Adijo.
Pozdravljen.
Hura. Uspela sva, Vijoličasti. V orbiti sva.
Lepi, zdaj lahko poskusiva biti brez težnosti.
Proslaviva s slastnim Nestle Quickom. Nobena čokolada se ne more primerjati z njim.
Ta veličasten okus čokolade Nestle je nezemeljski.
Nezemeljski?
Zdravo, vi tam zgoraj, čas je za okrepčilo s slastnim Nestle Quickom.
Lucy...
Pa saj si...
Kako že... Ed? Anthony.
Bi mi pomagal... premakniti tole?
Oprostite.
Lucy, skoraj tam si že. Pridi...
Lucy...
Izvoli vodo, Lucy.
Lucy...
Voda je...
Čudi me, zakaj ti nohti tako hitro rastejo?
Gotovo je vzrok želatina.
Želatina, želatina, dan za dnem.
Rdeča želatina, rumena želatina, neprestano želatina.
Pohiti, sicer boš zamudila oddajo perila. -Je danes?
Pozabila sem ti povedati. Ga. Copper je umrla. Se jo spomniš?
Simpatična je bila. Vedno se je šalila.
Njenega psa nisem prenesla.
Oprostite? -Zdravo.
Se kdaj pogovarja z vami?
Seveda ne. Ne z besedami.
Se pogovarja na drugačne načine?
Kako to mislite?
Nimate otrok? -Ne.
Če bi jih imeli, bi vedeli.
SPREJEMNI PODATKI
Piše ''atipična shizofrenija''. (vrsta duševne bolezni)
V tem primeru ''atipična histerija''.
''Neobičajna poškodba živcev''.
''Po zadnji preiskavi nikakršnih sprememb''.
''Ni predlaganega načina zdravljenja''.
Zelo lepo.
Tale ''Ni sprememb'' je od 11. novembra 1944. Oprosti.
Od tega je 25 let.
Misliš, da vse te atipične stvari utegnejo biti posledica nečesa tipičnega?
Toda česa tipičnega?
Doktor? -Ja?
Bi šel kam na skodelico kave ali kaj takega?
Čaja?
Običajno bi privolil, a imam druge načrte.
Pa kdaj drugič. -Ja.
V to smer grem. -Jaz pa tja.
Lahko noč. -Lahko noč.
"Encephalitis lethargica". (možgansko vnetje, t.i. spalna bolezen)
Kje si?
"Encephalitis lethargica".
Oprostite, doktor. Mislil sem, da je nekdo pozabil ugasniti luč.
Našel sem. Našel sem povezavo. Vsi so preboleli možgansko vnetje.
Leta predno so prispeli sem.
Visiš? Leta 1920. -Zares lepo.
Mar ni to krasno? -Ja, kasneje se vrnem. -Prosim.
Izbruh možganskega vnetja dosegel razsežnosti epidemije.
Skrivnostna bolezen. Alarmantno širjenje ''zaspanosti''
Pozabljena bolezen iz leta 1920. Sindrom možganskega vnetja.
Dr. Peter Inghman.
Koliko si jih našel?
Pet. Verjamem pa, da jih je več.
Kako so?
Kot ste jih opisali: ''Nestvarni kot duhovi''.
Le... da je bilo mnogo njih takrat še otrok.
Da, otrok, ki so zaspali.
Večina jih je v akutnem stanju bolezni umrla.
Tisti, ki so preživeli... ki so se prebudili,
so bili videti povsem v redu, kot se ne bi nič zgodilo.
Nismo pa ugotovili, v kolikšni meri je okužba poškodovala možgane.
Minila so leta. Pet, deset, petnajst,
predno so se pojavili ti čudni, nevrološki simptomi.
A so se.
Z njimi sem se pričel srečavati v začetku leta 1930.
Starejše so prinašali njihovi otroci.
Mladostnike so prinašali njihovi starši.
Niso se več mogli oblačiti ali samostojno jesti.
V večini premerov tudi govoriti niso mogli več.
Nekatere družine so zblaznele.
Ljudje, ki so bili normalni,
so zdaj...
nekje drugje.
Kako zgleda 'biti tam'? O čem razmišljajo?
Saj ne.
Virus ni prizanesel njihovi inteligenci.
Je to zanesljiva ugotovitev? -Da.
Ker? -Ker si kaj drugega ni mogoče zamisliti.
Popolnoma se strinjam s preureditvijo prostora, toda, kaj počneva?
Imam slutnjo.
Oprostite. -Ti oprosti. Obžalujem.
Kaj je oviralo Lucyjino napredovanje do vode?
Nič.
Točno, vidno polje se je prenehalo.
Praznina. Nobenega vzorca. Nobenega ritma.
Ničesar kar bi jo sililo, naj nadaljuje.
Torej sva storila nekaj takega. -Natanko to.
Takole, Lucy.
Ona je... To!
Gleda ven na...
Tu je bil nek članek. Kje že?
Je to prava revija?
Od lani je. Ne morem ga najti.
Rad bi vedel več o vašem sinu. -Vsekakor.
Rekli so, da je bilo nekaj narobe z njegovimi rokami.
Ni mogel več pisati.
Ni bil sposoben delati z njimi.
Rekli so, naj ga izpišem iz šole. Bilo mu je 11 let.
Počasi je slabel.
Poklical me je, vstopila sem...
sedel je ob svoji mizi, v transu.
Eno uro, dve uri...
Potem je bilo z njim spet vse v redu.
Nekega dne, ko sem se vrnila z dela, sem ga našla v postelji.
Neprestano je ponavljal: ''Mama, mama?''
Njegova roka je bila takole iztegnjena.
''Kaj bi rad, Leonard?''
Nikoli več ni spregovoril. Kot bi izginil.
Kasneje tistega leta sem ga privedla na Bainbridge.
Bilo je...
14. novembra 1939.
Star je bil 20 let.
Kaj je teh 9 let počel v svoji sobi, gospa Lowe?
Bral je. Rad je bral. Ves čas je bral.
Kaj res?
Samo to je lahko počel.
Dovolj bo.
Leonard?
Takole, Leonard. Zaključili smo.
Ničesar, ničesar, ničesar in...
ničesar. Nikar mi ne povej.
Eden tvojih kipov je. -Točno tako.
Le kako sem to uganil? -Podaj mi sol.
Kaj pa tole?
Kaj naj bi bilo s tem? To je zaradi bliskavice.
Motiš se. Ves poprejšnji zapis je posledica bliskavice.
Tu sem ga poklical po imenu.
Oprostite.
Kaj naj bi to pomenilo?
Hej! -Oprosti.
Direktno v sredino. Daj, sem jo vrzi, sem jo vrzi...
Bravo! Bravo!
Znam ujeti žogico. Hej, dohtar! Vrzi mi žogico! Vrzi mi jo.
Umakni se. -Hej, jaz znam ujeti žogico.
Tam ostani.
So to vsi? -So. - Privedite jih sem k ostalim.
Morala bi privoliti v Davidovo ločitev.
Sem pač mislila, da resnično želi biti oče najinemu sinu...
Oprostite?
Vsi pacienti so dobili svoja jutranja zdravila.
Dobro to.
Dr. Sayer je upal, da ste proste. Bi šle z mano, prosim?
Beth? -Ja?
To je ena najlepših kdajkoli napisanih arij.
Pazljivo opazujte, če kdo odreagira.
''Kličite me Ishmael.'' (uvodne besede novele Moby-Dick)
''Pred nekaj leti, sploh ni važno kdaj,
ko sem imel v mošnjičku bore malo ali pa nič
in me ni nobena stvar zadrževala na kopnem...
Leonard. Vem, da me lahko slišiš.
Želim da se poskusiš odzvati, ko te pokličem.
Ne katerakoli glasba.
Biti mora njim primerna.
Kot bi se premikali le ob glasbi, ki jih spravlja v pogon.
Nisem pa še našel stvari, ki bi aktivirala Berta.
Če se ne menim zanje, sedijo tu cel dan.
Odigrati moram prvo karto.
'L'....
Leonard... L...
To je Frank.
Pomagajte mi ga postaviti na noge.
Nekaj drugega je, kar zaznava, doktor. -Kaj pa?
Človeški dotik.
Za minuto postojte tam.
Brez mene ne more hoditi. Če mu dopustim oditi, bo padel.
Ne bom ti dopustila pasti.
Toda...
ob meni bi odšel kamorkoli.
Kot primer z žogico; le da si izposoja mojo voljo.
Voljo drugega človeškega bitja.
Začel bom s premikanjem kazalca na črko 'L' - kot Leonard.
Ko bom začutil tvoj gib, bom premikanje kazalca prepustil tebi.
Razumeš?
Prav. Pričel bom.
Zelo dobro.
Ne...
Ne, morda nisem bil zadosti jasen. Moja napaka. Jaz...
I...
L... Dobro, dobro.
Zdaj pa 'E'.
'K'.
Disleksija. (psihološko oteženo branje in pisanje)
'E', dobro. Dobro.
S...
P...?
Črkuješ nekaj drugega.
R-I-L-K-E-S P-A-N-T-H-E-R-I-L-K-E-S
"Rilkes - Panther (Panter)"
Rilke, Rainer Maria nemški pesnik in romanopisec
''Njegovo strmenje, srepo buljenje skoz rešetke
je postalo tako izčrpavajoče, da ni ničesar več opazil.
Kot bi bilo na tisoče rešetk
za tisoči rešetk pa konec sveta.
Ko je stopal v utesnjenem krogu, znova in znova,
so bili njegovi mogočni koraki kot obredni ples okrog središča
v katerem bodo veličastni ohromljeni obstali.
Ob času, ko se bodo zastori oči neslišno dvignili,
bodo vstopile podobe,
zdrsnile prek utesnjene tišine ramen,
dospele do srca
in zbledele.
Si slišala za zdravilo, imenovano 'L-dopa'? -Kaj?
Sintetični dopamin. (hormon, ki vpliva na živčni sistem)
Ja, sem. Je namenjeno pacientom s Parkinsovo boleznijo? -Ja.
Zakaj? -Kar tako.
Oprostite. Žal mi je!
100 let je moralo miniti, predno nam je sodobna nevro-patologija
omogočila izslediti poškodbo, ki jo možganom zada Parkinsova bolezen.
Da.
Z našim razvojem zdravila L-dopa lahko prvič obljubimo
pacientom s Parkinsovo boleznijo normalnejše življenje.
Z odobritvijo L-do...
Hvala. Torej...
Glede tega zdravila sem zelo radoveden.
In... zanima me, ste ga preizkusili na kom, ki ima...
Oprostite, doktor ...? -Sayer.
Zanima me, ste preizkusili kakšnega pacienta z možganskim vnetjem?
Ko zaključim, dr. Sayer. Če ne boste zameril.
Oprostite mi.
No, kot sem rekel, z odobritvijo L-dopa...
Mislite, da se drhtenje zaradi Parkinsove bolezni, stopnjevano do skrajnosti,
lahko izraža brez kakršnihkoli tresljajev?
Mene sprašujete? -Oh, da.
Predstavljajte si stopnjevanje drhtenja roke do točke negibnosti. Lahko bi...
Recimo, imamo pacienta s skrajnimi simptomi Parkinsove bolezni:
drhtenje rok, nihanje glave, trzanje, pospešeno govorjenje.
Se utegnejo ti simptomi medsebojno izničiti
in v končni fazi osebo spremeniti v kamen?
Kaj pa vem? Morda.
Pa mislite, da bi L-dopa v tem primeru pomagal?
Dr. Sayer ste, kajne?
Sem le kemik, doktor. Vi ste zdravnik.
Presojo bom prepustil vam.
Freud je verjel v čudeže, kokain je predpisoval kot bonbone.
Vsi smo verjeli v čudež 'Cortisona', dokler pacienti niso postali psihotični.
In zdaj L-dopa?
No, z vsem dolžnim spoštovanjem. Mislim, da je prezgodaj za takšno trditev.
Z vsem dolžnim spoštovanjem, doktor. Včasih zaključki niso preuranjeni.
Prepustimo tveganje kemikom, doktor.
Toda jaz...
Dr. Kaufman. -Ja. -Ste bral o tem primeru?
Novo zdravilo drhtečim ohromelim pacientom omogoča jesti želatino.
Ja, prebral se, doktor. Vse to. Skrbno in pazljivo.
V vseh 30 primerih je šlo za blage simptome Parkinsove bolezni.
Tvoji 'Parkinsovci', doktor, če to sploh so,
se niso premaknili desetletja.
Mogoče bi morali ponovno prebrati, gospod.
Stvari ni možno kar tako posploševati.
Želiš si povezave, kar še ne pomeni, da tudi je.
Verjamem in vem, da je v njihovi notranjosti življenje.
No, kako pa to veš, doktor? Ker lovijo teniške žogice?
Pač vem.
Koliko pa jih misliš vključiti v terapijo? -Vse.
Nekaj... Enega.
Enega.
S soglasjem družine. Podpisanim.
Leonard ima Parkinsovo bolezen?
Ne...
Njegovi simptomi so podobni Parkinsovi bolezni,
pa vendarle, niso.
Kako bo zdravilo učinkovalo nanj?
Ni mi znano, kakšni bodo učinki, če sploh bodo.
Kakšni pa mislite da bodo?
Nisem prepričan, saj je bilo zdravilo razvito za povsem drugačne primere.
Kaj pa upate, da bo storilo?
Upam... da ga bo privedlo iz kjerkoli že je.
Kam?
V življenje na tem svetu.
Kaj mu je preostalo po vseh teh letih?
Vi...
Tu ste vi.
Do dna, prosim.
Po 200 miligramih ne kaže reakcije.
Mogoče kislina v soku pomaranče nevtralizira zdravilo.
Mogoče potrebuje večji odmerek. -Mogoče potrebuje manjšega.
Preizkusil ga bom z mlekom.
500 miligramov.
Poklical bom, če pride do spremembe.
Ja.
Hvala vam.
Lahko noč, Sarah. -Lahko noč.
Tako...
spokojno je.
Pozno je. Vsi so zaspali.
Jaz ne spim.
Ne... ti si prebujen.
Smem?
Jaz.
Leonard
Leonard...
nekdo te je prišel obiskat.
Mama... Mama!
Mama.
Otročiček moj.
SOBA ZA PREGLEDE
Ime mi je Eleanor. -Eleanor.
Zadovoljstvo je te poznati.
-Zadovoljstvo je poznati tebe.
Gospodične? Gospodične...
Le kaj sem že spet zagrešila?
Oh, moj bog!
Kako ste, gospod?
Ime mi je Margaret. -Margaret.
Beth. -Beth.
Anthony!
Anthony. Kako si?
Odlično, človek. Kaj pa ti?
Tudi odlično.
Kaj takega!
Si ga srečal? -Mar ne izgleda dobro? -To pa.
Nikar tako ne hiti. -Krasno mu gre.
Sestradan je, kajne?
Ne bi se mogla sprijazniti, da sem izgubila 30 let življenja. Pa vi?
Sploh si ne predstavljam.
Tega se zaveda, mar ne?
Leonard, se lahko obrneš sem, prosim.
Fotoaparat se imenuje 'Polaroid'.
Hvala.
Sliko razvije v manj kot minuti. Osupljivo.
Zdaj pa...
poskusiva tole.
Sijajno. Čudovito.
Želel bi, da se sprehodiš do konca sobe. Dobro.
Si pripravljen? Pojdi.
Zelo dobro. Res zelo dobro.
Zdaj pa nazaj.
To je bilo pa hitro! -Kaj res?
Naj se oskrbim z več filma.
Moraš se uleči. Potreben si počitka.
Bojim se zatisniti oči.
Če zatisnem oči bom...
Boš zaspal. Ko se boš zjutraj zbudil...
te bo čakal nov dan.
Obljubim.
Otročičkov čolnič, srebrni mesec,
plove svojo pot.
Malček trnek za sanjami namaka,
namaka ga povsod.
Jadraj, otročiček, jadraj,
jadraj prek morja.
Le ne pozabi spustiti sidra
spet doma.
Malček trnek za sanjami namaka,
namaka ga povsod.
Vrvica je srebrna mesečina,
vaba zvezdice so srebrne.
Jadraj, otročiček, jadraj,
jadraj prek morja.
Le ne pozabi spustiti sidra
spet doma.
Otročičkov čolnič, srebrni mesec,
plove svojo pot.
Malček trnek za sanjami namaka,
namaka ga povsod.
Jadraj, otročiček, jadraj,
jadraj prek morja.
Le ne pozabi spustiti sidra
spet doma.
Kako čudovit kraj je postal Bronx.
To je moja šola. -Kaj res?
Je to klasika?
Po želji si lahko izbereš katerokoli drugo zvrst glasbe.
Kaj pa je to? -Rock 'n' roll.
Pridruži se mi. -Ne, ne. Vrni se.
Nekaj se je zgodilo medtem, ko si bil odsoten.
Reče se 'onesnaženost'. Dvomom, da je to pametno, Leonard.
Leonard...
to ni brodenje, to je plavanje! Pridi, Leonard.
Leonard, nisem prepričan, da je bolnišnica zavarovana za kaj takega.
Leonard!
Pridi! -Ne. Ne...
Pridruži se. -Oh, nehaj no.
Leonard, plima se bliža.
To je Periodni sistem elementov.
Prek njega sem se začel seznanjati z znanostjo.
Zares je čudovit. Je...
je... je bistvo vesolja.
Vidiš, imaš alkalne kovine.
Imaš halogene, pa žlahtne pline.
Vsak element ima v tem razporedu lastno mesto. Ne moreš ga spremeniti.
Lahko se zaneseš nanje, najsi bo karkoli.
Nisi poročen?
Jaz?
Ne...
Ne znam preveč dobro z ljudmi.
Nikoli nisem znal, Leonard..
Imam jih rad...
Želim si, da bi imel več kot le osnovno razumevanje do njih.
Mogoče, če bi bili manj nepredvidljivi.
Eleanor se ne bi strinjala s tabo.
Eleanor? -Gospodična Costello.
Oh, seveda.
Ti je pripovedovala o meni?
Kaj je rekla?
Da si dober človek.
Da si do ljudi zelo skrben.
Rad bi še preostale iz skupine vključil v zdravljenje.
Pa sem spoznal, da to utegne biti malce dražje.
Kaj praviš, drago?
Se ti sanja, o kakšnem znesku govoriš? -Ja, pogovoril sem se z Rayem.
Imam oceno...
Lekarnar pravi, da bi oskrba vseh z dozo, kot jo prejema g. Lowe, stala...
12.000.
Koliko? -12.000 $.
Mesečno? -Ja.
Tega si na sestanku še omeniti ne upam, doktor.
Pomislil sem na neposreden pogovor s pokrovitelji.
Teh par, kar jih bolnišnica ima, je že dalo, kar so lahko, doktor.
Prepričati jih moramo, da dajo več, kot je v njihovi navadi.
Mogoče pa, če bi videli gospoda Lowa.
Mislim da precenjuješ vpliv, ki ga ima Lowe na ljudi, doktor.
Govoriva o denarju.
Za paciente z možganskim vnetjem. -- Eleanor Costello
Gre za skrajno okornost axio-muskulature (premikanje mišic).
Je izredno hudo poslabšanje odzivnih refleksov,
anatomska okvara, možgansko povzročena vrsta ohromitve.
Meningitis. (vnetje možganske mrene)
Najbolj presenetljiva je popolna brezizraznost obraza, zamaknjenost,
ki jo, kot vemo zdaj, ne smemo menjavati z ravnodušnostjo ali odsotnostjo.
Manj strokovno. Pomirite se!
Vendar je za nekatere stvari dovzeten.
Na omembo svojega imena, za note določenega dela skladbe.
Ali na dotik drugega človeškega bitja.
A to prebujenje je redko in bežno, traja le trenutek.
Preostali čas je, kakršnega vidite. Povedano s prispodobo:
njegove življenjske aktivnosti lahko enačimo s spanjem. Ali celo s smrtjo.
Takšnega... V takšnem stanju sem ga našel v zakotni postelji te bolnišnice,
in takšna je bila kvaliteta njegovega življenja zadnjih 30 let.
Zdaj? -Ko boš pripravljen.
Ime mi je Leonard Lowe.
Pojasnjeno mi je bilo, da sem bil kar precej časa nekje drugje.
Vrnil sem se.
Takole...
Odnesite. -Prav.
Prav lepa hvala. -Ni za kaj.
Dr. Sayer!
Kaj pa je?! -Presneti čudež.
Kje so maja očala? -Na vašem nosu.
Hvala. -Malenkost.
Je to sploh lahko res?
Beth, zapri vrata.
Govorim.
Svetloba.
Vstala bom. -Pozdravljena.
Hodim... -Me veseli.
Kdo pa si? -Kdo si ti?
Hvala da si prišla. Videla boš, stvari so danes malce drugačne.
Miriam... -Pridi, Miriam...
Poglejte si jih... -Dajte no... -Miriam!
Lucy?
Jaz... Imela sem najbolj nenavadne sanje.
Izmeriti vam moram krvni pritisk.
Sedela sem 25 let, zamudila ste svojo priložnost.
Ste v redu?
Potrebno mi je ličenje.
Prav. Mislim, da lahko poskrbimo za to.
Pa če nekaj barve... za moje lase. Črno.
Črno?! Rose, si prepričana?
Ja. Vedno so bili črni.
Dr. Sayer, nekaj glede sadnega drevja.
Obrežite sadno drevje. -Bom.
Držala vas bom za besedo.
Zrezek hočem, še krvavega.
Krompirjev pire z omako. Stročji fižol.
Stvari sem se zavedala, a nič mi niso pomenile. Bilo je...
brez vsakršnih povezav. Minila je vojna ali pa dve.
To jutro sem odšla na stranišče brez vsakršne pomoči.
Daj, daj, pripravi že to!
Misli, da so mi bili prej bolj všeč.
Kam pa je šel?!
Rolando, se lahko pogovarjaš z mano?
Gospodična Costello sem.
Me razumeš?
Lucy...
Katerega leta smo?
Katerega leta smo?!
1926, tepček.
Miriam... Nehaj že, Miriam, dovolj bo.
Ne se dotikati. Ne dotikaj se me. Nikar...
Oh, sem že utrujena. Nehaj no, Miriam.
''Kot so čete razdejale Bastillo, so silni Metsi razmetal njihovo garderobo;
kmalu po 21:00, na večer, ki jim bo ostal v spominu.
In izkusili so eno najhrupnejših najbolj divjih,
s pijačo podkrepljenih slavij v zgodovini baseballa.
Razbremenjeni zasmehovanj po sedmih neuspešnih sezonah, so se povzpeli do neba.
Lolly, Lolly, Lolly...
Sydney?
Zdravo, Sydney. -Zdravo.
Bomo vsi šli v isti prostor?
Pravzaprav ne vem.
Ostanite skupaj! Ostanite skupaj. Dajte no!
Ostanite no skupaj!
Privedite Leonarda nazaj. -Anthony, bi šel po Leonarda? -Je že v redu.
Leonard! Leonard...
Leonard, pridi. Pridi no.
Prosim vas, ostanite v skupini. -Pridite!
No, že dobro. -Dobro jutro, gospodična.
Kako je z mojim očetom? -Brez sprememb.
Izvolite v sobo.
Mama, mogoče pa ne želiš vstopiti. -Pa kaj še? Seveda želim.
Ne bodi no smešen.
Odšel bom po stopnicah. -Kakšna gneča. -Spodaj se vidimo.
Ne moreš ostati tam, Leonard, sicer se vrata ne bodo zaprla. Hvala.
Bert, nehaj poskakovati!
Sydney odhaja. -Pacient je, mama.
Pa ne več takšen kot prej. -A še vedno je pacient, mama.
Ti pa nisi. -Tvoja mama sem.
Vidiš odhajati še kakšno mamo?
Joseph?
Počakaj no malo. Kaj pa si napravil s svojimi lasmi?
Tako je, Bert. To je guma. -Vem da je guma. Saj nisem idiot.
Tam je tvoj avtobus. -Pazi nase.
Imate me za bedaka. -Odslej bomo pazili na to, Bert.
Si nared, Leonard? -Ne grem. Ostal bom tu.
Zakaj? Kaj je narobe? -V redu sem, le...
Adijo. Pomahaj mi, Leonard.
Pomahajva.
Doktor, pridite že enkrat! -Saj grem.
Leonard, si prepričan glede tega? Je vse v redu s tabo.
Odlično, odlično... Se vidiva kasneje. Lepo se imej.
Doktor, pridite! -Že grem.
Bert! -Nasvidenje! -Adijo! -Bert, bi sedel?!
Ribje paličice, prosim. -Prav.
Takole. Izvolite.
Zdravo... Mesno štruco, prosim.
Izvolite. -Hvala.
Mesno štruco. -Prav tako mesno štruco.
Hvala.
Izvolite. -Krasno.
Me zasleduješ?
Oh, žal mi je. Samo šalim se.
Ravnokar sem te videla zgoraj.
Si prišel koga obiskat? -Ne.
Tu si zaposlen.
Živim tukaj.
Si pacient?
Za vse skupaj 1,80$.
Ne izgledaš kot pacient.
Da ne?
Od nekdaj imam rad karnegijo (vrsta kaktusa). Ti ne?
Dr. Sayer... -Kaj pa je, Anthony?
Si ti izbral ta kraj?
Zakaj? -Vedno prihajam sem.
Čemu? Ne razumi me napak, dohtar. Prijeten kraj je.
A po eni uri neha biti zanimiv.
Gospodična Costello, Anthony meni, da je skupina sita vsega skupaj.
Saj tudi je.
Razmišljam, da bi jih odvedel v opero...
V opero?!
Ali v naravoslovni muzej?
O ne, ne. Nisem tega mnenja.
Tam je veliko nagačenih mrtvecev. -No ja...
Kam pa bi šli? -Njih vprašaj.
Je spet legalen? -Ja, že nekaj časa.
Dame, s čim vam lahko postrežem? -Torej...
'Rob Roy (viski z vermutom) na skalah' (z ledom). -Kaj?
Pa pripravi brezalkoholni Rob Roy.
Delam nočno izmeno v tej restavraciji.
Zato včasih pred delom pridem obiskat očeta.
Obiskoval je vse tekme,
zato mu z veseljem preberem športne strani.
Sploh ne vem, če se zaveda mojih obiskov.
Mama misli, da se jih ne.
A ti misliš, da se jih.
Včasih pomislim, da nekaj opažam.
Veš, mnenja sem, da vidim spremembo.
In...
za trenutek ga uzrem takšnega, kot je bil predno ga je zadela kap.
Potem pa podoba zbledi. Ne vem niti, če sem kaj videla.
Ima to sploh kakšen smisel? -Ima ga...
No, četica moja. Vrnimo se v sobo.
Pridite Jenny, Bill, Pia. Gremo.
Zakaj si torej tu?
Zdravilo dobivam. -Za kaj?
Brez njega sem na nek način takšen kot tvoj oče.
A zdaj sem v redu.
Lepo.
Tega nisem hotela storiti.
Vzljubila sem te.
In ves ta čas si vedel, prepričana sem, da si ves čas vedel.
Razveseljuješ me, včasih pa me žalostiš.
A so trenutki,
ko me popolnoma osrečiš.
Koprnim po tebi,
a nočem ti priznati, nočem ti priznati,
kako želim iskrene si ljubezni,
le tega si želim.
Daj mi, daj mi, daj mi to, po čemer hrepenim.
Saj veš, vsi poljubi namenjeni so tebi
in veš da si edini, ki me je razvnel...
Hvala ti, Rose.
Pa tako prepričana sem bila
da si želi slanino, popečen kruhek in črno kavo.
Kar postregla sem s tem, ne da bi čakala njegovo naročilo.
In več kaj je rekel? -Kaj?
''Pozabila si paradižnik''. -Pa si mu ga prinesla?
-Ne. Zmanjkalo nam ga je. Dali smo ga na prednostni seznam naročil.
Res se je bilo prijetno pogovarjati s tabo, Leonard.
S tabo tudi.
Adijo. -Adijo.
Paula? -Ja?
On ve...
Tvoj oče... zaveda se tvojih obiskov.
Se vidiva.
Doktor, to so moje prijateljice.
Lucy... -Zdravo.
Mar ni pravi mačkon?
Pridite, še nekaj morate videti.
Miriam...
ne vem, kako ti to povedati, zato bom kar odkrita.
Tvoj mož...
leta 1953 so mu odobrili ločitev.
Oh, hvala bogu!
Poglej si to! Pontiac Firebird, 400 konj.
Firebird. (medel iz leta 1967) -To ti je avto...
Lucy, mi podaš roko?
Odvedi me stran od tod.
Napaka. Tukaj je. -Zdi se mi, da sem izgubil.
Zdi se mi, da ti je sreča obrnila hrbet. Čedna stvarca.
Zares lepa.
Kako gre? -Kako gre?
Ja, kako se počutiš?
No, starši so mi umrli, žena je v umobolnici,
sin je poniknil nekje na Zahodu...
Počutim se ostarelega in ogoljufanega. Takšno je moje počutje.
Ustavila sem se v trgovini hobi-artikle in se oskrbela s paličicami.
In... dobila sem le tele...
Manjše, v obliki črke 'T'.
So v redu? -Ja, rabil jih bom. Dobro. Odlično.
Tole pa bo za nadstropje.
Zdravo, Leonard.
Zdravo!
Tole je pa krasno.
Pridem nazaj, mama. -Leonard?
No...
Prej ni nikoli govoril o dekletih.
Gotovo ni nikoli imel opravka z njimi.
Malce smešna tale stvar z dekleti. Ne mislite tako?
Odrasel moški je, gospa Lowe.
Pa veste kaj mi je rekel?
Naj si vzamem dopust. Naj za par dni odpotujem in si odpočijem.
Prepričan sem, da je hotel reči, da si zaslužite dopust, kar je tudi res.
Ne morem ga samega pustiti tam. Brez mene bi umrl.
Dekleta!
Halo? -Halo?
Dr. Sayer?
Dr. Sayer. Pogovoriti se morava.
Leonard? -Ja.
Mislim da je pomembno doreči nekatere stvari.
No, morava se pomeniti.
O kakšnih stvareh?
O pomembnih, o stvareh, ki so se mi pripetile. Ki jih zdaj razumem. Stvari pač.
Od kje kličeš, Leonard? -Iz vaše pisarne.
Zelo pozno je. -Je res?
Leonard, počakaj tam, takoj pridem. -Dobro.
Leonard? Leonard!
Dr. Sayer, sedite. Sedite! -Zakaj? Kaj je narobe?
Vsem morava povedati.
Spomniti jih morava, spomniti jih morava, kako dobro je.
Kaj je tako dobro, Leonard?
Preberi časopis. O čem piše? Samo o slabih stvareh.
Le o slabih stvareh.
Ljudje so pozabili bistvo življenja. Kaj pomeni biti živ.
Opomnjeni morajo biti o tem kaj imajo in kaj lahko izgubijo.
Občutim radost življenja, njegov dar,
svobodo življenja! Čudež življenja!
Neprestano je ponavljal, da ljudje ne cenijo preprostih stvari.
Dela, igre, prijateljstva... družine. To je...
Bil je tako vznemirjen, da je govoril do 5. ure zjutraj.
Ne vem, ali gre za sprostitev, zanos... -Ali ljubezen?
Ja...
Povedano popolnoma drži, Sullivan. Pojma nimamo kako živeti.
Toda do 5. ure zjutraj!
Waheedah... Kako si?
V redu sem. -Zelo dobro.
Gospod Lowe?
Je vse v redu? -Je.
Kaj pa bi zdaj rad, g. Lowe? -Najpreprostejšo stvar.
In ta je?
Imeti možnost sprehoda, če se mi zljubi. Kot vsak normalen človek.
Lahko se sprehajaš. -Kaj res? Sam?
V čem pa je razlika?
Poglejte, nisem zločinec. Ničesar nisem zagrešil.
Nisem nevaren sebi ali ostalim.
Pa mi kljub temu mi ni dovoljeno po lastni volji iti samemu na sprehod.
Niste predramili predmeta, prebudili ste osebo...
Oseba sem.
Gospod Lowe...
se res zavedaš nenamerne sovražnosti, s katero nas pravkar obtožuješ?
Kako naj bi se jo zavedal, če pa je nenamerna.
Nora, prosim te.
Radoveden sem. Kaj boš počel, če odobrimo izhod?
Odšel bi na sprehod, opazovat stvari, se pogovarjat z ljudmi.
Odločat se naj grem v to ali ono smer, ali pa naravnost naprej.
Počel bi vse stvari, ki so vam običajne.
Za to torej gre? -To je to.
Če pa je tako...
bomo čimprej razmislili o tem in... te obvestili. -Hvala.
Hvala.
Dr. Sayer?
Vse v redu? -Ja, le zaskrbljen sem bil. Nič takšnega. Živčnost.
Kaj so sklenili?
Omenili so, da je zdaj še prezgodaj.
In da so nadaljnja opazovanja nujna zaradi dokončne diagnoze.
Rekli so, da je zunaj drugačen svet, na kakršnega morda nisi pripravljen.
Ne morejo prevzeti odgovornosti za tisto, kar se ti utegne zgoditi.
Odločili so 'ne'.
Kaj pa si ti rekel? -Ne bi me poslušali, Leonard.
Si se strinjal z njimi?
Da.
Leonard, nisem prepričan, če sva že iz nevarnosti.
Ne vem zagotovo, če so te tvoje kretnje... nedolžne.
Veš, gre za preizkusno zdravilo.
Potreben nam je čas da ovrednotimo stvari predno...
Zbogom.
Leonard? Leonard.
Leonard! Kam greš? -Na sprehod.
Leonard... Leonard...
Tu doktor Sayer...
OD TU NAPREJ PACIENTOM NI DOVOLJENO
Kam pa greš? -Ven grem.
Danes ne. Pacientom od tu naprej ni dovoljeno.
Na sprehod grem. -Ne bo šlo. Žal mi je.
Ne delaj si težav.
Držim ga. Držim ga. -Leonard. Nehajte!
Le na sprehod bi rad šel!
Ni duševen bolnik, to ni potrebno. Pustite ga!
Prosim vas! Ni nasilen. Sploh ni nasilen.
Pustite ga! Nehajte! Prosim! Izpustite ga!
Tega ne razumen. Nikoli prej ni povzročal težav.
Bil je uglajen, vljuden in obziren.
Nikoli ni ničesar zahteval.
Nikoli ni bil neubogljiv. -Ker je bil odsotnež, gospa Lowe.
O njem govorim, ko je bil še fantek.
Oprostite.
Ne prepoznam ga več. Mislim, da tudi sam ne ve, kdo je.
Predrugačil si Leonarda v nekoga, ki ni on.
Nismo mi slaboumneži, oni so!
Mi nismo v škripcih, pač pa oni! -Drži. -Oni!
Prešli smo skozi najhujše in preživeli. Niso oni! Strah jih je.
Tako je. -Bojijo se!
Ker vedo!
Oni vedo! Vedo... Vedo! Oni vedo!
Kajti mi... smo jih opomnili,
opomnili smo jih, da obstaja problem. Problem,
za katerega nimajo odgovora.
Nikoli ne bodo zdravniki, dokler tega ne uvidijo
in ne pričnejo dojemati problema.
Dokler ne prično dopuščati, da problem je,
ter da problem nismo mi.
Nismo mi problem, oni so! Oni so ta problem!
Oni! -Oni so! -Oni so... problem.
Problem so oni! -Oni so... Oni! Oni so problem!
Prav oni so problem!
30 let je živel brez možnosti, da bi izrazil jezo.
Kot tudi ostali.
Mnenja sem, da je njegovo obnašanje pristnejše od ostalih.
Kaj res? Za njegove trzaje in paranojo misliš,
da so znaki normalnega obnašanja?
Saj je vendar v tem prostoru... -Vse zaradi tega? -Da.
Prebudimo ga, potem pa zaklenemo v kletko.
To ni paranoja; to je dejstvo.
Doktor, dejstvo je,
da imam 20 norčkov, ki zavračajo hrano,
čeprav nimajo pojma zakaj se odpovedujejo hrani.
Koliko časa misliš, da se bo to še nadaljevalo?
On ve, zakaj to počne. Ven hoče.
Dr. Sayer, g. Lowe ni odrešenik 5. nadstropja.
Je človek v težavah.
Ni vstal od mrtvih, pripomoglo je zdravilo. Tvoje zdravilo.
Zdravilo, ki ni upravičilo slovesa nečesa čudežnega.
Z ostalimi je vse v redu. Ne kažejo nikakršnih znakov...
On je bil zdravljen dlje časa, doktor.
Sočustvujem z njim, poskušal sem mu ugoditi.
A ne bom mu dovolil ogrožati zdravja ostalih pacientov te bolnišnice.
Prosim, pomagaj mi, če bodo zapleti. -Zmenjeno. -Hvala.
Oprostite mi. Oprostite...
Tega ne moremo dopustiti.
On je že v redu.
On je v redu...
Kako si kaj danes? -V redu.
Pa ti? -Nikoli bolje.
Čemu služijo tile gospodje? -Ti gospodje me varujejo.
Želel bi, da bi bili nepotrebni.
Ti poskuša kdo škoditi? Kdo? -Kdo?
Saj v tem je stvar, mar ne? Kdo? Nikoli se ne ve.
Pričakujem da nekdo, od katerega bi najmanj pričakoval. Ozri se v zgodovino.
Leonard, vsak pacient na tem oddelku misli, da se tke zarota proti njemu.
Motijo se, nori so.
Stanje se ti je poslabšalo.
Zdravilo se ne obnese.
Vse to, kar doživljaš, so njegovi stranski učinki,
vzrok za tvoje zdajšnje obnašanje.
Cenim, da si me prišel obiskat, a imam obveznosti.
Leonard! Leonard... Prosim, poglej se.
Ne, ti se poglej. Jaz sem bolan.
Bolezen me je odvedla iz tega sveta boril sem se, da se vrnem vanj.
Boril sem se 30 let. 30 let! In še vedno se borim.
Toda ti... -Pa ne jaz...
Nimaš opravičila... -To nima nič opraviti z mano.
Ni opravičila. Le prestrašen in osamljen človek si, brez vsega.
Brez življenja, brez česarkoli! Ti si tisti, ki je 'zaspal'.
Zdravilo ti utegne biti odvzeto.
To je v njihovi moči.
Lahko, da se boš zjutraj zbudil in ga ne bo tam.
Leonard... -Stran od mene!
V redu sem. Hvala.
Samo padel sem. Nič mi ni.
Sayer?
Pomagaj mi.
Lahko hodiš?
Ne bom jim dopustil, da ti odvzamejo zdravilo, Leonard.
Skupaj se bova spoprijela s problemom.
Vse povedano je nepotrebno tveganje.
Ima reakcijo na zdravila. Kmalu se pojavi trzanje.
Toda ni... ni toliko zaskrbljen nad svojim videzom,
kot nad učinkom, ki ga utegne imeti na ostale paciente.
Preučevali bomo količino njegovih odmerkov;
zaveda se posledic in pripravljen je nanje,
a želi, da bodo pripravljeni tudi ostali.
Pri tem mi boste morali pomagati. -Da, doktor. Dogovorjeno.
Zdravo, Len. Dobrodošel spet med nami. -Hvala.
Zdravo, Leonard. -Zdravo.
Kako gre, Leonard? Kako se počutiš? -Si v redu?
Zadovoljstvo te je videti, Leonard. -Res je.
Kakšna tišina. -Jasno, ko pa smo čakali nate.
Le še pesem v somraku,
ko dan bledi...
Krasno izgledaš, Len. Bolje kot kadarkoli. -Ja.
Kaj pa, če ima zdravila že dovolj?
Kaj, če je le vprašanje časa za vse nas?
Ni medicinske osnove za razmišljanje, da se bo isto, kot se je zgodilo Leonardu,
zgodilo tudi vam.
Zakaj ne?
Vsi ste posamezniki....
pa... tudi zdravi ste,
mer ne? -Ja.
o ljubezni
pesem milo.
To pa je bilo očarljivo, Lucy.
To pesem sem se naučila pred davnimi, davnimi časi.
Vem katerega leta smo.
Le predstavljati si ne morem, da sem starejša od 22 let.
Nobenih izkušenj nimam.
Vem, da ni leta 1926.
Preprosto mi je potrebno, da bi bilo.
Kako si, Leonard?
Nikoli bolje.
Kako je z ostalimi? Se pogovarjajo o meni?
Prestrašeni so. -Imajo razlog.
Lahko odpraviš te trzaje? -Nisem prepričan, a se trudim.
Ne obupaj nad mano. -Ne bom.
425 miligramov, ja. -Prav. Takole.
425.
Prejel sem razglednico od sina.
V redu sem, potem pa se vse ustavi.
Ne boš uganil, sin mi je poslal razglednico.
Nobenega opozorila ni, kot bi se utrnila luč. Tako hitro se zgodi.
Nekaj se zgodi, kar me predrami. Zvok, ali dotik...
Potem se spet lahko premikam. Spet sem v redu.
Hvala.
Ne, da bi se počutil slabo... enostavno nič. Ničesar ne občutim.
Kot bi bil mrtev.
Ničesar.
Popolnoma nič.
Kot bi ne bil več oseba. Le če kup trzajev.
Za katere pa mi ni kaj prida mar.
Včasih mi vzbudijo zanimanje.
Nisem prepričan, kdo obvladuje situacijo. Oni ali jaz;
pomembno mi je le, da ne bi smeli biti prisotni.
Zvišujem... -Povišaj do 5. -Prav, 5.
Še... še malenkost več. Samo... -Takole... sem.
Dobro se počutim, kadar delam. Tu se res dobro počutim.
Zaključujem s seznamom knjig. -Rad bi ga videl.
Tu nekje je...
Že v redu. Pa drugič.
Leonard! Leonard...
Kaj... se dogaja? -Krči, reakcija na zdravila.
Prinesi kamero, prinesi kamero... Prinesi kamero, prinesi ka...
Tega ne morem, Leonard. Izključil bom kamero.
Ne! Nikar. Snemaj, snemaj...
Uči, uči, uči...
Uči se iz mojega primera. Uči se!
Pa poglejmo...
625. -No prav. 625.
675, če bi... samo... -675? Prav. Pa toliko.
Ne morem več brati! Ne... ne morem...
Ne uspem zadržati pogleda na eno mesto.
Venomer se vračam na začetek, na začetek... začetek... začetek...
Vse sem razočaral. -Ne. -Pač.
Razočaral sem te. -Ne, nisi me. -Pač, pa sem te.
Grozljivo smešen sem. -Ne, nisi.
Ni res in tega ne bom poslušal.
Spaka sem. Sem! Kar poglej me, po potem reci, da nisem.
Reci, da nisem. -Nisi.
To nisem jaz... To nisem jaz...
Ko se mi je sin rodil zdrav, se nisem nikoli spraševala zakaj.
Čemu mi takšna sreča? S čim sem si zaslužila tega popolnega otroka?
To popolno življenje?
A ko je zbolel, se razume, da sem se spraševala zakaj,
zahtevala se pojasnilo.
Čemu se je to zgodilo?
Ničesar nisem mogla storiti glede tega.
Od nikogar nisem mogla zahtevati: ''Nehaj. Prosim, nehaj s tem.''
''Mar ne vidiš sinovega trpljenja?''
Moj sin trpi. Prosim vas, zaključite njegovo trpljenje.
Bori se, gospa Lowe. -Izgublja.
Delala sem...
obiskovali so me prijatelji, hodili smo plesat.
To je tudi vse. Nič posebnega.
Saj... to je krasno. Nikoli nisem počel kaj takšnega.
Jih še boš.
Nikoli mi ne bodo pustili od tod...
me pač ne bodo.
Še vedno nisem zdrav... kot lahko opaziš.
Prijetno se počutim, ko te vidim.
Jaz...
ne bom te več videl.
Le posloviti sem se želel.
Poglej...
Kaj ni to prisrčno?
Zdaj? -Ko boš pripravljen.
Ime mi je Leonard Lowe.
Pojasnjeno mi je bilo, da sem bil kar precej časa nekje drugje.
Vrnil sem se.
Kako izgleda vrnitev?
Sprva sem mislil, da so sanje.
Kdaj si spoznal, da niso sanje?
Ko sem spregovoril, ti pa si me razumel.
Rekla si mu, da sem dober človek.
Kako prijazno je dati življenje... samo, da ga potem spet vzameš?
Vsem nam je dano in vzeto.
Zakaj me to ne potolaži?
Ker si dober človek...
Ker je tvoj prijatelj...
To poletje je bilo izjemno.
Bilo je obdobje preporoda in preprostosti. Čudeža.
Za 15 pacientov in za nas, skrbnike.
A zdaj se moramo prilagoditi z realnostmi čudežev.
Lahko se skrijemo za tančico znanosti rekoč: ''Izneverilo se je zdravilo''.
Ali, da se je bolezen obnovila.
Ali pa, da so se pacienti sprijaznili z izgubo desetletij svojega življenja.
Resnica je...
da o tem, kje se je zalomilo, vemo prav toliko, kot o uspehu.
Vemo pa:
ko odpove kemija,
se pojavi drugačne vrste prebujenje.
Takšno, da je človeški duh močnejši od kateregakoli zdravila.
In tega je potrebno krepiti.
Z delom, z igro, s prijateljstvom, z družino.
To so stvari, ki so pomembne v življenju.
Stvari, ki smo jih pozabili.
Najpreprostejše stvari.
No... Lahko noč. -Lahko noč.
Eleanor? -Ja?
Jaz...
Eleanor! -Ja.
Kaj je narobe? -Jaz...
Spraševal sem se... Kaj počneš nocoj?
Če imaš druge načrte bom...
Ne, jaz... -Spraševal sem se namreč... -Jaz...
Nimaš načrtov? -Ne... nimam...
Zanima me, če bi ti... midva... ti in jaz bi lahko...
če bi lahko...
šla na skodelico kave?
Ja, prav rada.
Moj avto je tamle. -Kaj, ko bi se kar sprehodila?
Prav.
Dr. Sayer je s svojim osebjem nadaljeval delo s pacienti,
ki so preboleli možgansko vnetje. Preizkušal je novo zdravilo,
ki je sčasoma postalo uporabno.
Leonard in številni drugi pacienti so doživeli bežne trenutke prebujenja,
a nikoli tako dramatično, kot poleti leta 1969.
Dr. Sayer nadaljuje svoje delo
v bolnišnici za kronične bolezni v Bronxu.
Pa pričniva.